ATELIÉR PRO ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ
občanské sdružení se sídlem Ve svahu 1, 147 00  Praha 4

10.2

K účasti občanských sdružení v řízeních
před orgány státní památkové péče

-  vztah památkového zákona a zákona o ochraně přírody
-  možnosti občanských sdružení vstoupit do řízení
-  argumenty proti odpírání účasti sdružení
-  možnost využití zákona o ochraně přírody ve prospěch
   ochrany kulturního dědictví
-  návrh novelizace památkového zákona
-  petice za umožnění účasti veřejnosti v řízeních podle
   památkových předpisů

Separát vydaný v rámci projektu právní podpory občanských sdružení finančně podpořeného nadací Open Society Fund, Praha

Autoři: PhDr. Zbyněk Dočkal, JUDr. Petr Kužvart,  MUDr. Martin Šerák

Praha, květen 2003

K účasti občanských sdružení v řízeních
před orgány státní památkové péče

	1. Úvodem – proč takový podivný separát ?

	Zatím orgány státní památkové péče trvají zpravidla na tom, že ve správních řízeních vedených podle zákona č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči, v platném znění, není účast občanských sdružení environmentální orientace možná a odpírají ji připustit. Ovšem již podle dnešních předpisů, zejména podle zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, v platném znění, taková účast možná je. Jde jen o to, o takové právo se důsledně brát a nenechat se odradit naprostým nezájmem úředníků, jejich odporem nebo podrážděnými reakcemi.
	Je veřejným tajemstvím, že orgány státní památkové péče mnohdy odsouhlasí i takové záměry, jež jsou z hledisek památkové péče naprosto nepřijatelné a kolikrát jde o vyložené selhání úřední ochrany veřejného zájmu na ochraně historického a kulturního bohatství zděděného z minulosti. Zkušenosti z oblasti ochrany přírody a krajiny, kde je účast veřejnosti upravena a funguje již 11 let, ukazují na snížení četnosti takových trapných a mnohdy přímo nemravných a nedůstojných selhání orgánů, jež si ze svých daní platíme v zájmu ochrany a obhajoby zákonem definovaného veřejného zájmu. Zavedení byť omezené účasti reprezentantů veřejnosti  představuje prvek, který systémové (nikoli tedy jen občasné a nahodilé) selhávání orgánů veřejné správy v oblasti památkové péče může výrazně omezovat.
	Přitom je podivuhodné, že jak ministerské úřednictvo, tak i pracovníci orgánů památkové péče se vesměs takovému řešení po léta důsledně brání. Dost možná, že jsou v selhávajícím systému poměrně dobře zabydleni, selhávání vidí jako standard a selhávají snad dokonce docela rádi. Nevíme. Každopádně je nutno zdůraznit, že odpor úředních struktur lze očekávat, bude soustavný, podrážděný a “principiální”. Proto jsou v tomto separátu i návody, co dál, když zamítavé stanovisko úřadů bude neoblomné. Je nutno jít až do důsledku a snažit se obhájit své právo třeba až u správního soudu.
	Pro ty z vás, kteří mají zájem zkusit prošlápnout nevychozenou pěšinu, je tedy určen tento separát. Jeho autoři se snaží o totéž a bude určitě zajímavé časem si navzájem sdělit načerpané zkušenosti. Jistým příslibem do budoucna je dopis Ministerstva kultury ze 7. dubna 2003, v příloze k tomuto textu přiložený, kterým úředníci ministerstva víceméně přistoupili na výklad možnosti účasti veřejnosti v řízeních vedených podle památkového zákona, pokud je v jejich rámci rovněž alespoň potenciálně dotčen zájem na ochraně přírody a krajiny.
	Ale nejen to. Autoři šli i cestou snah o přímé uzákonění účasti památkářsky zaměřených sdružení v řízeních podle zákona č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči. Využívat ke vstupu do památkových řízení zákona č. 114/1992 Sb. lze totiž pouze tehdy, kdy je vedle ryze památkové problematiky dotčena (nebo alespoň dotčena být může) i přírodní či přírodě blízká složka prostředí. Nejčastěji se jedná o zásahy do dřevin (včetně náletových), do krajinného rázu, do památných stromů či stromořadí apod. Pokud jde o ryze památkářské případy, bez takových zpravidla jen vedlejších aspektů, nelze zákona o ochraně přírody využít. Proto se autoři tohoto separátu pustili i do snah o důsledné řešení, aby památkový zákon obsahoval obdobnou konstrukci, jako hojně využívaný § 70 zák. č. 114/1992 Sb.
	Proto je v závěru separátu zveřejněna petice za zavedení účasti veřejnosti přímo do právní úpravy státní památkové péče, jež v letech 2000 – 2001 proběhla. A je tu rovněž návrh dílčí novelizace, jež by do stávajícího zákona vnesla takovou možnost. Ale změnu je možno bez problémů zapracovat i do úplně nového návrhu památkového zákona, který by nynější předlistopadovou úpravu zcela nahradil. Autoři se rozhodli tyto texty zveřejnit v zájmu veřejné informovanosti a s nadějí, že budou zainteresovanou veřejností správně pochopeny, podporovány a prosazovány, kdykoli se naskytne rozumná příležitost.

	Smyslem tohoto separátu je tedy ozřejmit co nejúčinnější využití možností k účasti veřejnosti v památkových  řízeních za pomoci zákona o ochraně přírody a krajiny – ale také snaha o uzákonění přímé možnosti vstupu do řízení podle památkových předpisů, bez nutnosti vypomáhat si zákonem, který upravuje jinou, nepamátkářskou problematiku.

	2. Jak je určen okruh účastníků v řízeních podle zákona o státní památkové péči ?

	Zákon č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči, v platném znění, upravuje řadu případů, kdy se vede správní řízení, zakončené vydáním závazného stanoviska příslušného orgánu státní památkové péče. V praxi nejčastější a také pro osud památek nejdůležitější jsou řízení vedená podle § 14 tohoto zákona. Pokud vlastník kulturní památky zamýšlí provést údržbu, opravu, rekonstrukci, restaurování nebo jinou úpravu kulturní památky nebo jejího prostředí (tzv. obnovu), je povinen si předem vyžádat závazné stanovisko. V plošně památkově chráněných územích, tedy v památkových rezervacích, památkových zónách či ochranných pásmech, obdobná povinnost vzniká nejen vlastníkům památek, ale i majitelům všech ostatních nemovitostí v daném území.
	Jde o návrhové správní řízení. Žádost může podat pouze vlastník (k tomu lze uvést rozsudek Vrchního soudu v Praze ve věci sp. zn. 7 A 17/99) nebo jím zmocněná osoba. Okruh účastníků řízení není památkovým zákonem nijak speciálně stanoven. Pouze § 44 zákona uvádí, na které rozhodovací procesy jím upravené se nevztahuje správní řád. § 14 zde uveden není, takže se na řízení plně vztahuje správní řád a památkovým zákonem není ani modifikován obecný okruh účastníků definovaný v § 14 odst. 1 a 2 správního řádu.
	Nemá tedy opodstatnění dosti časté úřední stanovisko, že účastníkem uvedených správních řízení o vydání závazných stanovisek jsou v souladu s platnou právní úpravou pouze vlastníci, resp. nájemci (uživatelé) a správci dotčených památkově chráněných objektů. Takový úsudek by byl důvodný pouze na základě takto znějícího ustanovení zákona, které by stanovilo výslovně speciální užší okruh účastníků správního řízení. Pokud takové ustanovení chybí, nelze v rozporu se zákonem takové tvrzení obhájit. Je nutno připustit, že osoby přímo dotčené nebo tvrdící takové přímé dotčení rozhodnutím správního orgánu, ale i osoby, o kterých tak stanoví zvláštní zákon, mohou být účastníky řízení, ovšem vždy v závislosti na konkrétních okolnostech a na povaze předmětu daného řízení.
	Je nutno zdůraznit, že účast občanského sdružení v řízení zakládá zvláštní (speciální) zákon (viz § 14 odst. 2 správního řádu), který stanoví podmínky, jež musí sdružení splňovat. Vůbec tedy nezáleží na tom, zda má v dané lokalitě toto sdružení nějakou nemovitost nebo zda je jinak založen jeho vztah k věci (to řeší jiné ustanovení zákona – viz § 14 odst. 1 správního řádu). “Hmotněprávní vztah” sdružení k předmětu správního řízení tedy nehraje žádnou roli.

	Účastníky správních řízení podle památkového zákona jsou vedle žadatele osoby, jež mohou být ve svých právech, právem chráněných zájmech nebo povinnostech výsledkem takového řízení přímo dotčeny. Účastníkem je také ten, o němž tak stanoví zvláštní předpis.

	3. Vztah zákona o státní památkové péči a zákona o ochraně přírody a krajiny

	Zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, v platném znění, stanoví ve svém § 90 odst. 4, že je jako celek speciálním zákonem ve vztahu k řadě předpisů včetně např. předpisů horních, o územním plánování a stavebním řádu a dalších. Speciální (někdy též označovaný jako zvláštní předpis) má vždy přednost při použití před tzv. obecným předpisem (někdy se užívá pojem subsidiární, tedy podpůrně platící předpis).
	Předpisy o státní památkové péči ve výčtu § 90 odst. 4 zákona č. 114/1992 Sb. chybí. Z toho lze uzavřít, že zákon o ochraně přírody a krajiny není jako celek speciálním předpisem ve vztahu k zákonu o státní památkové péči.
	Nicméně vedle vztahu celých předpisů či celých komplexních právních úprav přichází v úvahu ještě možnost vzájemného vztahu jednotlivých dílčích ustanovení, ovšem pokud by byl takový vztah výslovně v zákoně stanoven. Obecné ustanovení § 90 odst. 4 toto neomezuje a omezit nemůže. Příkladem může být § 12 odst. 1 a 2 zákona č. 114/1992 Sb., který stanoví, že tímto zákonem chráněný krajinný ráz vedle přírodních prvků tvoří i kulturní a historická charakteristika určitého místa či oblasti a zohledněno je i zachování kulturních dominant v krajině. Zde dochází ke styku a překryvu předmětu úpravy obou zákonů. Dokonce se podle zákona o ochraně přírody a krajiny vede řízení o souhlasu se zásahem do krajinného rázu, kde předmětem jsou i výše uvedené kulturní dominanty, kulturní a historická charakteristika místa či oblasti, ač rozhodování o nich samotných (jsou-li kulturními památkami či součástí území chráněných podle památkového zákona) náleží zároveň mezi kompetence státní památkové péče. Důležité je, že zde chybí obvyklý odkaz typu: zvláštní právní úprava podle památkového zákona není ochranou krajinného rázu dotčena …  .

	Zákon o ochraně přírody a krajiny a památkový zákon jsou dvě úpravy ochrany veřejných zájmů, jež stojí vedle sebe. V některých ohledech se předmět jejich právní úpravy dotýká a prolíná – viz krajinný ráz a jeho zákonnou ochranu.

	4. Možnost vstoupit do řízení vedeného podle památkového zákona

	§ 70 odst. 2 a 3 zákona č. 114/1992 Sb., určuje podmínky, za kterých se může občanské sdružení, jehož hlavním posláním je podle stanov ochrana přírody a krajiny, účastnit správních řízení, při nichž mohou být dotčeny zájmy na ochraně přírody a krajiny. Velmi podstatná je formulace, že mohou být tyto zájmy dotčeny. I jen potenciální možnost takového dotčení stačí k tomu, aby sdružení splnivší řádně a včas zákonné podmínky po právu vstoupilo do konkrétního správního řízení. K této otázce existuje autentický výklad příslušného ústředního orgánu státní správy ze 7.1.2003 (Věstník MŽP částka č. 1/2003, sdělení č. 5), který je v příloze tohoto textu uveden. Sdružení má právo vstoupit do řízení a pokud se následně v průběhu řízení ukáže, že uvedené zájmy nejsou a nemohou být dotčeny, eventuálně může své postavení účastníka ztratit. To však nelze předjímat na počátku řízení a vždy je nutno vyjít až ze spolehlivě a úplně zjištěného skutečného stavu v konkrétním případě.
	Pokud jde o to, jaká správní řízení má uvedený § 70 odst. 2 zákona o ochraně přírody a krajiny na mysli, k tomu se opět autentickým výkladem vyjádřil příslušný ústřední orgán státní správy. Nejde jen o řízení prováděná orgány ochrany přírody, ale i o jiná správní řízení podle řady zákonů, při nichž mohou být  dotčeny zájmy na ochraně přírody a krajiny, běžně např. podle stavebního zákona, lesního zákona, zákona horního, ale také např. zákona o pozemních komunikacích. K tomu viz již zmíněné stanovisko MŽP ze 7.1.2003 a též autentický výklad obsažený ve Věstníku MŽP částka č. 4/1995, sdělení č. 14, publikovaný rovněž v příloze tohoto separátu.
	Jsou nadto i zákony, jež ve výčtu v § 90 odst. 4 zákona č. 114/1992 Sb. chybějí, avšak v řízeních podle těchto zákonů jsou pro alespoň potenciální dotčení zájmů ochrany přírody a krajiny občanská sdružení akceptována jako jejich účastníci. Příkladem může být zákon č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích, ve znění pozdějších předpisů, pokud se podle něj vede řízení o zásahu v ochranném pásmu komunikace – viz zmíněný autentický výklad příslušného orgánu ze 7.1.2003, který je v příloze.
	Je tedy zřejmé, že může jít opravdu o jakékoli správní řízení podle jiného zákona, pokud v jeho rámci (jeho předmětem) byť i jen může dojít k dotčení uvedených zájmů. Jde o výslovné ustanovení zákona o ochraně přírody a krajiny postrádající odkaz či jinou vazbu na § 90 odst. 4 téhož zákona. Zároveň se jedná o formulaci, z níž zjevně vyplývá širší rozsah speciality § 70 odst. 2 ve srovnání s výčtem, stanovícím specialitu celého zákona o ochraně přírody a krajiny i jeho prováděcích předpisů k celým dalším komplexním právním úpravám.
	Pokud se tedy vede jakékoli správní řízení a z povahy věci je zřejmé, že mohou být dotčeny zájmy chráněné zákonem č. 114/1992 Sb., pak nelze občanským sdružením účast v takovém řízení odpírat. Je však nutno vázat ji na splnění všech předepsaných podmínek a nelze vyloučit, že v dalších procesních stádiích řízení může být spolehlivě zjištěno, že tyto zájmy být dotčeny nemohou a pak takové sdružení postavení účastníka řízení ztratí. Může se tak ovšem stát až po řádném vyloučení pravomocným procesním rozhodnutím, protože se ve smyslu § 1 odst. 1 správního řádu rozhoduje o veškerých procesních právech takového sdružení.

	Zákon o ochraně přírody a krajiny předpokládá možnost vstupu občanského sdružení do řízení vedených i podle jiných zákonů. Rozhodující pro přípustnost takového vstupu je stav, kdy byť i jen mohou být dotčeny zájmy ochrany přírody a krajiny v konkrétním řízení.

	5. Průnik předmětu právní úpravy památkového zákona a zákona o ochraně přírody a krajiny

	Je zřejmé, že především v oblasti ochrany krajinného rázu, jak byla vzpomenuta v části 3. tohoto textu, dochází k překryvu předmětu úpravy obou zákonů. Zejména v urbanizované krajině, kde se nacházejí nemovité kulturní památky, je takový překryv obzvlášť významný. Není to však jediný případ.
	Pokud jde o ochranu mimolesních dřevin ve smyslu § 7 zákona č. 114/1992 Sb., také ta může mít a v řadě případů i má prokazatelně společný předmět (průnik) se státní památkovou péčí. Je tomu tak zejména tam, kde je např. historický park, obora či zahrada kulturní památkou nebo její součástí, případně je součástí památkové rezervace nebo památkové zóny či vytváří prostředí kulturní památky. K tomuto průniku dochází již za předpokladu, že se v takovém místě mají provádět stavební zásahy nebo jiná úprava památky nebo jejího prostředí, případně zásahy na souvisejících nemovitostech v rezervaci nebo zóně.
	Tento opětovný a intenzívní styk státní ochrany přírody a státní památkové péče je ostatně vyjádřen i institucionálním řešením: Národní památkový ústav, konkrétně jeho územní pracoviště, mají ve své struktuře začleněna oddělení zabývající se historickou zelení, parkovou a sadovou úpravou. Posuzování těchto otázek je, a z povahy věci musí být, integrální součástí odborné činnosti tohoto ústavu. Také posudky zpracované zahradními architekty a jinými obdobnými specialisty jsou podkladem rozhodování orgánů státní památkové péče.
	Přinejmenším dotčení krajinného rázu a dotčení mimolesních dřevin jsou tedy oblasti, v nichž se překrývá předmět státní památkové péče a státní ochrany přírody. V úvahu mohou připadat i další, snad méně frekventované případy: např. zamýšlené aktivity posuzované orgánem státní památkové péče mohou mít dopad do biotopu zvláště chráněných živočichů nebo rostlin. Může také jít o zásah do památných stromů a stromořadí či v jejich bezprostřední blízkosti.

	Existuje tedy zjevně řada případů, kdy se navzájem stýká a prolíná ochrana přírody a krajiny se zájmy státní památkové péče.

	6. Co by měl mít na paměti rozhodující orgán veřejné správy

	Účast občanských sdružení ve správních řízeních je demokratizujícím prvkem, který moderním způsobem, adekvátním otevřené demokratické společnosti, prolamuje tradiční zásadu neveřejnosti správního rozhodování. Jde o umožnění účasti dotčené resp. zainteresované veřejnosti v rozhodování a správě věcí veřejných. Je to prvek přímé účasti na takovém rozhodování, chráněný čl. 21 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, který zní: „Občané mají právo podílet se na správě veřejných věcí přímo nebo svobodnou volbou svých zástupců“ . Proto jde o základní politické právo, na něž se vztahuje čl. 4 odst. 4 téže Listiny, stanovící: ”při používání ustanovení o mezích základních práv a svobod musí být šetřeno jejich podstaty a smyslu. Taková omezení nesmějí být zneužívána k jiným účelům, než pro které byla stanovena.” To musí mít především na paměti úřednictvo při rozhodování o těchto záležitostech.
	Posuzovat podmínky vzniku účastenství občanského sdružení v řízení před orgánem státní památkové péče je ovšem nutno vždy konkrétně, s ohledem na ten který případ. Byť může jít o rozhodovací činnosti prováděné ještě před zahájením správního řízení (např. posouzení doručené žádosti o informování o zahajovaných řízeních a zamýšlených zásazích podle § 70 odst. 2 zákona č. 114/1992 Sb.) nebo paralelně se zahajovaným řízením (zda mohou být zájmy chráněné podle zákona č. 114/1992 Sb. v konkrétním případě dotčeny a zda a komu zaslat informaci o zahájeném řízení), musí toto posuzování probíhat vždy v přiměřeném rozsahu v souladu se základními pravidly každého správního rozhodování ve smyslu § 3 odst. 1 – 4 správního řádu. Musí se tedy zejména rozhodovat na základě zákona, po spolehlivém zjištění skutečného stavu věci, věcně správně a tak, aby byla posilována důvěra veřejnosti ve správnost rozhodování úřadu, musí se tak dít přesvědčivě, včas, bez zbytečných průtahů a také hospodárně.
	Úředníci státních orgánů (ministerstev, orgánů ochrany veřejného zdraví, orgánů státní báňské správy a dalších, nikoli úředníci obcí, měst a krajů – viz dále) musí dodržovat povinnosti státních zaměstnanců, stanovené § 61 zákona č. 218/2002 Sb., služebního zákona.
Zde je stručný výtah podstatných povinností podle § 61 odst. 1 (účinného od 1.1.2004):  a) ”dodržovat Ústavu České republiky a její právní řád při uznání práv a svobod a při dodržování zájmů České republiky”,  dále b) ”vykonávat službu nestranně, v mezích svého oprávnění se zdržet všeho, co by mohlo ohrozit důvěru v nestrannost rozhodování”, c) ”při výkonu služby dodržovat právní předpisy vztahující se k jejímu výkonu…”, d) ”plnit služební úkoly … osobně, řádně a včas”, g) poskytovat informace o činnosti služebního úřadu podle zákona o svobodném přístupu k informacím, jestliže to patří k jejich služebním úkolům” (vysvětlivka pod čarou: ”Zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, ve znění pozdějších předpisů”), i) ”zdržet se jednání, které by mohlo vést ke střetu veřejného zájmu se zájmy osobními, zejména zneužívat informací nabytých v souvislosti s výkonem služby ve prospěch vlastní nebo někoho jiného”, j) ”v souvislosti s výkonem služby nepřijímat dary nebo jiné výhody…”, s) ”zachovávat pravidla slušnosti při úředním jednání”.
§ 61 odst. 3 stanoví, že ”politické ani světonázorové zaměření státního zaměstnance nesmí být na újmu řádnému a nestrannému výkonu jeho služby”.
	V naprosté většině ovšem řízení vedou úřady obcí, měst, městských částí a krajské úřady. Proto neuškodí, podívat se i na povinnosti, jež jsou uloženy úředníkům těchto úřadů. Nově je stanoví zákon č. 312/2002 Sb., o úřednících samosprávných celků a o změně některých zákonů. 
Zde se v § 16 odst. 1 stanoví základní povinnosti úředníka, z nichž je účelné uvést alespoň tyto: úředník je povinen a) ”dodržovat ústavní pořádek České republiky”, b) ”dodržovat právní předpisy”, a to bez dalšího. Dále ”dodržovat ostatní předpisy, vztahující se k práci jím vykonávané, pokud s nimi byl řádně seznámen”, c) ”hájit při výkonu správních činností veřejný zájem”, f) ”jednat a rozhodovat nestranně bez ohledu na své přesvědčení a zdržet se při výkonu práce všeho, co by mohlo ohrozit důvěru v nestrannost rozhodování”, g) ”zdržet se jednání, jež by závažným způsobem narušilo důvěryhodnost územního samosprávného celku”, h) ”zdržet se jednání, které by mohlo vést ke střetu veřejného zájmu se zájmy osobními, zejména zneužívat informací nabytých v souvislosti s výkonem zaměstnání ve prospěch vlastní nebo někoho jiného”, i) ”v souvislosti s výkonem zaměstnání nepřijímat dary nebo jiné výhody…”. Zákon výslovně stanoví, že je povinen k) ”poskytovat informace o činnosti územního samosprávného celku podle zvláštních právních předpisů v rozsahu, v jakém to vyplývá z jeho pracovního zařazení” (vysvětlivka pod čarou zní: ”Například zákon č. 106/1999 Sb., ve znění pozdějších předpisů”). Konečně v § 16 odst. 2 písm. d) je zakotvena povinnost ”zachovávat pravidla slušnosti při úředním jednání”.
Z uvedeného je naprosto zřejmé, že všichni úředníci mají povinnost dodržovat ústavní zákony a právní řád včetně výslovně zmíněné povinnosti poskytovat informace podle zákona o svobodném přístupu k informacím (nepřichází v úvahu výmluva na ustanovení správního řádu). Jejich jednání nesmí být ani v náznaku neobjektivní, obstrukční, šikanózní a stranící některému účastníku na úkor jiného.

	Zákonem stanovené základní povinnosti úředníka je velmi účelné důrazně, ale se vší slušností, připomenout zvláště těm úředníkům, kteří se v rozporu se zákonem i zdravým rozumem vzpírají účasti reprezentantů veřejnosti v rozhodování o veřejných záležitostech.

	7. Proč je účast občanských sdružení  v řízeních vedených podle památkového zákona nezbytná

	Už např. pouhý jednotlivý zamýšlený zásah do mimolesních dřevin v rámci záměru projednávaného před orgánem státní památkové péče je dostatečným důvodem k účasti občanských sdružení v takovém řízení. Je sice pravdou, že samotné jejich kácení musí být nakonec povoleno orgánem státní ochrany přírody, avšak záměr bývá projednáván ze stěžejních hledisek památkově-architektonických, a to včetně role a rozsahu parkové či jiné zeleně, právě před orgánem památkové péče. Zde je těžiště věcného projednání památkové a architektonické koncepce, jejíž schválení nevyhnutelně předurčí buď ponechání stávajících dřevin, nebo jejich odstranění a také nové výsadby a terénní úpravy. V souvislosti s památkovou ochranou historických parků a zahrad je třeba zdůraznit, že této ochrany požívá nejen celé historické uspořádání a architektonické řešení takového území, ale též každý jednotlivý strom. V chráněných zahradách a parcích je tedy průnik zájmů ochrany přírody a krajiny se zájmy památkové péče naprosto nepochybný. V praxi se však rozhodování o osudu jednotlivých dřevin v těchto územích často nechává pouze na orgánech památkové péče, což je pochybením po stránce právní i věcné, protože tyto orgány nezohledňují přírodní hodnoty a mnohdy povolují kácet biologicky velmi hodnotné stromy kvůli radikálním pseudohistorickým záměrům tzv. obnovy historických parků či zahrad.
	Toto zásadní obsahové projednání a případné odsouhlasení orgánem památkové péče předurčí i případné dotčení krajinného rázu. K tomu je nutno dodat, že zákon č. 114/1992 Sb. chrání ve smyslu svého § 12 nejen krajinný ráz volné krajiny (extravilánu, nezastavěného či nezastavitelného území podle územně plánovací terminologie), ale i krajiny urbanizované (intravilánu, zastavěného či zastavitelného území). Samotná krajina je totiž v § 3 písm. k) zákona č. 114/1992 Sb. definována jako “část zemského povrchu s charakteristickým reliéfem, tvořená souborem funkčně propojených ekosystémů a civilizačními prvky”. V případě urbanizované krajiny se proto velmi intenzivně opět prolíná ochrana krajinného rázu a ochrana památková. Stavební zásah do kulturní památky, jehož důsledkem je změna jejího vnějšího vzhledu (nebo úpravy nemovitostí v památkové rezervaci, zóně nebo ochranném pásmu, které samy o sobě nejsou kulturními památkami, ale podléhají v důsledku svého umístění režimu určenému památkovým zákonem), představují ve smyslu § 12 odst. 2 zákona o ochraně přírody a krajiny “činnosti, které by mohly snížit nebo změnit krajinný ráz”, zcela konkrétně kulturní a historickou charakteristiku daného místa. Kromě řízení před orgánem památkové péče by tedy o nich mělo vždy být vedeno i řízení před orgánem ochrany přírody a krajiny.
	Je ovšem třeba zdůraznit, že v případě památkově chráněných nemovitostí jsou stěžejní otázky řešeny právě v řízení vedeném před příslušným orgánem státní památkové péče. Tyto projednané a pravomocně rozhodnuté stěžejní otázky a aspekty záměru již v žádném jiném řízení znovu otevírány nebudou a ani být nemohou. Tedy ani v řízení před orgánem ochrany přírody, či před stavebním úřadem. Vyjádřit se k nim lze výhradně v průběhu správního řízení podle památkového zákona.

	Z uvedeného je naprosto zřejmé, že účast občanských sdružení splnivších řádně a včas veškeré povinnosti předepsané zákonem č. 114/1992 Sb., je plně na místě a není zde pochyb o oprávněnosti jejich vstupu do správních řízení před orgánem státní památkové péče.

	8. Přehled podmínek, za kterých se sdružení stane účastníkem řízení před orgánem památkové péče

	Musí jít o občanské sdružení založené podle zákona č. 83/1990 Sb., o sdružování občanů, v platném znění (nebo o jeho organizační jednotku s právní subjektivitou, tedy oprávněnou jednat vlastním jménem), jež má jako své hlavní poslání ve stanovách zakotvenu ochranu přírody a krajiny a je pro dané řízení místně příslušné (má v místě, kde se řízení vede nebo kde se nachází dotčená nemovitost svou působnost, zakotvenou ve stanovách). Toto sdružení musí požádat příslušný orgán památkové péče o informování o zahajovaných řízeních a zamýšlených zásazích, jež se mohou dotknout zájmů ochrany přírody a krajiny podle zákona č. 114/1992 Sb. Tato tzv. generální žádost by měla jasně vymezit, že se jedná o všechny zamýšlené a připravované zásahy do kulturních památek a jejich prostředí či do plošně památkově chráněných území vyjma zásahů, které se výlučně týkají pouze úprav interiérů památkově chráněných budov.
	Pokud půjde o řízení, jež se bude po doručení žádosti o informování u orgánu státní památkové péče zahajovat a bude zřejmé, že uvedené zájmy mohou být dotčeny, musí takové sdružení oznámit uvedenému orgánu své účastenství písemně do 8 dnů od doručení informace o jeho zahájení nebo od doby, kdy se o jeho zahájení sdružení dozvědělo jinak. Lze však doporučit, aby písemné oznámení o účastenství bylo doručováno bez prodlení po zjištění, že řízení bylo zahájeno. Pak je sdružení účastníkem správního řízení před orgánem státní památkové péče. Podrobnosti a další souvislosti účasti občanských sdružení ve správních řízeních obsahují separáty 2.1 a 2.4.

	9. Co dělat, když je účast občanskému sdružení odepřena

	Je tedy zákonný důvod očekávat, že příslušný orgán státní památkové péče bez prodlení po zahájení správního řízení uvědomí občanská sdružení (jež jej před tím formou generální žádosti požádala o informování) o tom, že byla podána žádost podle památkového zákona. Umožní tak těmto sdružením, aby v případě jejich zájmu o věc včas oznámila své účastenství ve správním řízení a zároveň jim následně umožní výkon všech účastenských práv daných zákonem, a to tak jako všem ostatním případným účastníkům.
	Pokud by tak příslušný orgán státní památkové péče nepostupoval, porušoval by zákon a zkrátil tato sdružení hrubě na jejich právech. To by mělo za následek možnost obrany ústavně zaručených práv opomenutých sdružení.
	V takových případech je především nutno získat z neoficiálních zdrojů maximum informací o řízení. Nejlépe je vytvořit si informační kanál, kterým se k nám dostane informace, že řízení bylo opravdu zahájeno, rozhodnutí již bylo vydáno apod. Je možno žádat o pomoc a informace zejména pracovníky příslušného územního pracoviště Národního památkového ústavu, případně i jiné úředníky. Pokud o to ale budeme žádáni, je nutno zachovat naprostou důvěrnost takových kontaktů.
	Když se podaří získat informace o průběhu řízení, je nutno tím spíše se chovat jako jeho účastník. Především se pokusit dostat se ke správnímu spisu (když to nepůjde jinak, tak pomocí žádosti podle některého informačního zákona – zde viz separát 9.1, který se tímto zabývá. Je možno využít i návodů obsažených v separátu 2.2 –  postupy při úplném opomenutí sdružení). To, že vám odepřou nahlédnutí do správního spisu, účast na úředním jednání či nedoručí rozhodnutí apod., je možno použít proti úřadu, protože tím vás jako účastníka řízení krátí výrazně na vašich právech.
	Památkové orgány vydávají téměř výhradně závazná stanoviska jako podklad pro další (finální) rozhodování v územním, stavebním či jiném podobném řízení. Proto je zpravidla po vyčerpání řádných (odvolání) či mimořádných opravných prostředků (bezúspěšné podání podnětu na přezkoumání rozhodnutí mimo odvolací řízení) nelze samostatně žalovat ke správnímu soudu. Lze tak učinit až v rámci žaloby proti finálnímu (územnímu, stavebnímu apod.) rozhodnutí. V této žalobě je pak možno napadnout i podkladové rozhodnutí orgánu státní památkové péče. Zde bude účelné využít celého případu - zatajování informací o připravovaném zásahu, ignorování vašeho účastenství v památkovém řízení a porušování vašich práv. Podpůrným argumentem může být i již v úvodu separátu zmíněný dopis Ministerstva kultury ze 7. dubna 2003, v příloze k tomuto textu přiložený. Je možné, že i tak správní soud nebude akceptovat váš výklad památkového zákona a jeho vztahu k zákonu o ochraně přírody a krajiny. Pokud se ale někde podaří dosáhnout rozsudku, který vstup sdružení do řízení před orgánem státní památkové péče připustí, bude to mimořádné vítězství.
	Autoři naléhavě vyzývají: pošlete nám jakékoli rozsudky v této věci, ať již soudní spory dopadly jakkoli. Velice tím pomůžete našim společným snahám.

	I v případě, že příslušný orgán státní památkové péče ignoruje sdružení a jeho žádost o informování o zahajovaných řízeních, je nutno se snažit získat informace o zahájených řízeních a chovat se jako jejich účastník. Následné cesty soudního přezkumu postupu správních orgánů nejsou pak vyloučeny.

	10. Další možné problémy při účasti veřejnosti v řízeních ve prospěch ochrany kulturního dědictví

	Praktické využití možnosti účasti veřejnosti ve prospěch ochrany kulturního dědictví naráží na několik zásadních úskalí.

	Především řada věcí, které zjevně vykazují znaky kulturní památky, není Ministerstvem kultury za kulturní památky prohlášena a proto se na ně zákon o státní památkové péči vůbec nevztahuje. Jedná se o značnou část solitérních historických staveb či krajinných úprav ve volné krajině, ale také třeba o celá historická jádra vesnic a měst, která nejsou prohlášena za památkové rezervace či zóny. Odhadujeme, že ochraně podle památkového zákona podléhá přibližně jen jedna desetina dochovaných hodnotných historických staveb. Ve zbývajících devíti z deseti případů lze kulturní a historické hodnoty (charakteristiku) krajiny hájit pouze v řízeních vedených před orgánem ochrany přírody a krajiny, neboť orgán státní památkové péče na základě zákona č 20/1987 Sb., o státní památkové péči, žádné řízení vést nemůže.
	Druhým zásadním úskalím je skutečnost, že orgány ochrany přírody a krajiny řízení o zásazích, které se převážně týkají kulturní a historické charakteristiky krajiny, často vůbec nevedou ani podle § 12 zákona 114/1992 Sb. V praxi se tak předmětem řízení – alespoň v případě volné krajiny - většinou stává pouze výstavba nového objektu. Jen vzácně je vedeno řízení o “pouhé” přestavbě existující historické budovy, ač taková změna může přinést zcela zničující důsledky nejen pro památkovou hodnotu stavby samé, ale i pro kulturní a historickou charakteristiku určitého místa či oblasti, jíž je tato stavba nepochybně významným nositelem.
	V urbanizovaných územích a zvláště pak v územích, kde uplatňuje svůj zájem státní památková péče na základě památkového zákona (především v památkových rezervacích a zónách), jsou řízení podle zákona o ochraně přírody a krajiny příslušným správním orgánem vedena jen výjimečně, a to i v případě takových typů úprav staveb či terénních zásahů, které jsou v případě volné krajiny jinak celkem běžně posuzovány v samostatných řízeních. Děje se tak většinou s odkazem na skutečnost, že se po věcné stránce jedná o záležitost spadající do kompetence památkářů, což ovšem nemá žádnou oporu v zákoně, jak bylo již řečeno v předchozí 7. části tohoto textu. Případné selhání orgánu státní památkové péče je tak ještě umocňováno totálním selháním orgánu ochrany přírody a krajiny, který se – v rozporu se svým vlastním právním předpisem – dobrovolně vzdává své kompetence, kterou je povinen uplatňovat i v zastavěných územích měst a obcí. Obvykle zcela neformálně expedované stanovisko (přípisem stavebníkovi či ústním vyjádřením pracovníka do protokolu v rámci územního či stavebního řízení), že se posuzovaná záležitost netýká krajinného rázu, je zároveň pro stavební úřad potvrzením, že v jím vedeném správním řízení není důvod k účasti veřejnosti podle zákona č. 114/1992 Sb., neboť zájmy ochrany přírody a krajiny nejsou dotčeny.
	Extrémním, nikoli však ojedinělým případem takového selhávání orgánu ochrany přírody a krajiny, jsou demolice historických staveb, při nichž se téměř vždy stanoviska z hlediska ochrany životního prostředí omezují na rozhodování o nakládání se vzniklými odpady. Likvidace historické stavby přitom mnohdy představuje dokonce závažnější zásah do kulturní a historické charakteristiky krajiny než třeba uměřená nová výstavba. Navíc je odstranění staré budovy téměř vždy spojeno s následným záměrem na vybudování něčeho nového,  zpravidla bohužel podstatně obludnějšího a ošklivějšího.
	Třetí zásadní úskalí představuje otázka, co všechno tvoří onu zákonem č. 114/1992 Sb. podrobněji nedefinovanou “kulturní a historickou charakteristiku daného místa či oblasti”. Patří sem řada faktorů od rozsahu odlesnění přes způsob parcelace a obhospodařování pozemků až po takové skutečnosti, jako je např. trasování cest, hospodaření s vodou v krajině, historické terénní úpravy či různorodé způsoby ovlivňování podoby živé přírody z funkčních i estetických důvodů. Určitě ji utváří i urbanistická charakteristika historických sídel či drobné sakrální objekty v krajině. Nepochybně nejvýraznější kulturní stopu představuje historická zástavba. Přesto je v praxi správních řízení řada takových faktorů zcela opomíjena a v případě budov je posuzování mnohdy redukováno na tvar střechy, počet podlaží a nejvýše tak ještě rozsah prosklených ploch.

	11. Ochrana historických staveb jako důležité součásti kulturní a historické charakteristiky krajiny

Jsme přesvědčeni, že zákonem stanovený pojem „kulturní a historická charakteristika určitého místa či oblasti“ zahrnuje veškeré tradiční architektonické, funkční, materiálové, technologické i estetické hodnoty, které se uplatňují v exteriéru historických staveb a které vytvářejí jejich autentický a pro danou oblast charakteristický vzhled. Jde tedy samozřejmě o původní hmotnou substanci základních vnějších konstrukcí, zejména zdiva a střechy včetně rozvržení otvorů. Jsou to ale i tzv. architektonické detaily, jako výplně otvorů (tedy řešení oken, dveří či vjezdových vrat) či jejich ostění, plastické i barevné členění fasád včetně způsobu provedení omítek, řešení komínových hlav, kamenické, tesařské, truhlářské, malířské a jiné výtvarné doplňky stavby atd. Je-li nějakým stavebním zásahem narušena takto strukturovaná historická autenticita exteriéru budovy, je tím poškozena kulturní a historická charakteristika místa, potažmo oblasti.
Samozřejmě ne vždy lze na budově zachovat veškerý původní materiál a všechny originály zmíněných architektonických prvků. Ještě častěji se stávává, že mnohé prvky se do dnešní doby ani nedochovaly. V takových případech by měly být pokud možno obnoveny podle dochovaných částí nebo podle typických analogií z nejbližšího okolí. Přitom by měly být ctěny jak původní místní materiály, tak tradiční technologie. Rozhodně by neměly být otloukány ještě soudržné omítkové vrstvy. V případě nezbytnosti jejich celkové nebo částečné obnovy by měla být zachována malebnost povrchů, daná jejich tradičním zpracováním a lehkou nepravidelností rukodělné práce. Velmi podstatnou roli ve vzhledu historických staveb hrají původní vápenné nátěrové vrstvy, které by neměly být nahrazovány syntetickými nátěry. Ty už od počátku působí sterilně, nemají schopnost přirozeného stárnutí a jejich následné chátrání je z estetického hlediska neobyčejně odpudivé. Měly by být pokud možno zachovány originální střešní krytiny a je-li nezbytná jejich výměna, pak za stejný nebo obdobný druh a materiál. Naprosto nevhodné jsou např. novodobé patentní betonové krytiny typu “Bramac” nebo dokonce lepenkové krytiny typu “Bonnský šindel”. Ráz krajiny také velmi citelně narušují půdní vestavby s rozměrnými mnohočetnými vikýři či střešními okny. Takové doplňky, jsou-li pro užitnou hodnotu stavby nezbytné, je třeba omezit na naprosté minimum.
	Obdobně i novostavby by měly respektovat základní tradiční urbanistická, dispoziční, architektonická a materiálová řešení, specifická pro danou oblast.
Ochrana krajinného rázu na druhou stranu nemůže suplovat nefungující památkovou péči. Základním důvodem je už skutečnost, že v rámci ochrany krajinného rázu zcela jistě nelze chránit jakékoli prvky interiérů historických staveb. A sebelépe zrestaurovaná fasáda historického domu ukrývající z památkového hlediska zničený interiér se stává kulisou bez vnitřního obsahu.

Kulturní veřejnost proto musí mít možnost samostatně obhájit další existenci historické stopy v kulturní krajině. Obhajobu těchto hodnot musí kromě státní správy zajišťovat především tímto směrem specializovaná občanská sdružení. A ta se nemohou trvale opírat jen o ekologickou legislativu.
________________________________________________________________

P ř í l o h y

Věstník MŽP částka č. 1/2003, sdělení č. 5 ze 7.1.2003
Věstník MŽP částka č. 4/1995, sdělení č. 14
dopis Ministerstva kultury ze 7. dubna 2003
návrh zapracování účasti veřejnosti do památkového zákona
Petice za účast veřejnosti při ochraně památek z roku 1999

__________________________________________________________________________________________
 										ISSN 0862-9013 
VĚSTNÍK 

MINISTERSTVA ŽIVOTNÍHO PROSTŘEDÍ   ČR

ročník 1995                        Praha dne 15. prosince 1995                 částka 4 

14.

SDĚLENÍ
odboru legislativního Ministerstva životního
prostředí České republiky ve věci účasti občanských sdružení na ochraně přírody a krajiny podle § 70 odst. 2 a 3 zákona ČNR č.114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny

    Obecně k účasti občanských sdružení ve správním řízení ve smyslu § 70 
zákona ČNR č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny (dále jen "zákon") 
    V § 70 odst. 2 zákona jsou uvedeny podmínky, za nichž se mohou občanská sdružení podílet na ochraně přírody a krajiny ve smyslu odstavce 2 a 3 tohoto ustanovení. 
    Jedná se o tyto podmínky:
    a) hlavním posláním nebo cílem sdružení podle stanov musí být ochrana přírody a krajiny (prokazuje se podle platných stanov sdružení registrovaného u Ministerstva vnitra; ve stanovách musí být toto jasně formulováno).
    b) musí jít o místně příslušnou organizační jednotku občanského sdružení, jež má právní subjektivitu (což je opět dovozováno ze stanov, popř. z pověření ústředního orgánu sdružení).
    Tato místně příslušná organizační jednotka sdružení (dále jen "sdružení") je oprávněna požadovat u příslušných orgánů státní správy, aby byla předem informována o všech zamýšlených zásazích nebo zahajovaných správních řízeních, při nichž mohou být dotčeny zájmy ochrany přírody a krajiny chráněné podle tohoto zákona. Nejde tedy jen o správní řízení prováděná orgány ochrany přírody, ale i o jiná správní řízení, při nichž mohou být dotčeny zájmy ochrany přírody a krajiny (např. stavební řízení). Posoudit, zda se o takovýto zájem v konkrétním případě jedná, je povinností věcně příslušného správního orgánu.
    Orgán státní správy nepodává tyto informace příslušné jednotce sdružení automaticky, ale na základě její žádosti. Jestliže sdružení podá žádost o poskytnutí informací v určité záležitosti opožděně, resp. poté, co zásah byl již proveden nebo řízení bylo zahájeno, nemůže být již splněn požadavek, aby informace byly podány předem. Vzniku takových situací může sdružení čelit tím, že u místně příslušných orgánů státní správy podá generální žádost o poskytování informací ve smyslu tohoto ustanovení.
    Podle § 70 odst. 3 se může sdružení za podmínek a v případech podle odst. 2 zúčastnit správního řízení, v němž by mohly být dotčeny zájmy ochrany přírody a krajiny, pokud oznámí písemně svou účast do 8 dnů od zahájení řízení příslušnému orgánu státní správy; má pak postavení účastníka řízení a práva a povinnosti z toho plynoucí. Jde o účastenství ze zákona.
    Logickým resp. systematickým výkladem celého § 70 zákona lze dospět k závěru, že má na mysli nejen správní řízení zahajovaná z podnětu správního orgánu, ale i řízení zahajovaná na návrh. Ustanovení odstavce 3 tohoto paragrafu je nutno vykládat v kontextu s jeho odstavcem 1 a 2.
    Pokud jde o počátek běhu osmidenní lhůty stanovené v odstavci 3 § 70, je třeba toto stanovit v souladu s formulací oprávnění občanských sdružení podle odstavce 2, a to být informován o všech zamýšlených zásazích a zahajovaných správních řízeních", a s § 18 odst. 3 správního řádu (uvědomění účastníků řízení). Osmidenní lhůta pro oznámení účasti občanského sdružení ve správním řízeni podle § 70 odst. 3 zákona počíná tedy běžet ode dne, kdy správní orgán uvědomil možného účastníka řízení o tom, že řízení bylo zahájeno (viz též rozhodnutí ministra ŽP čj. M/2220/95, SRK/248/k-283/95).
    Pokud sdružení požádá o účast ve správním řízení podle § 70 odstavec 3 za podmínek a v případě podle odstavce 2, avšak. nedodrží přitom lhůtu 8 dnů pro písemné oznámení účasti, pak se účastníkem ze zákona nestává. V tom případě nejsou splněny předpoklady účastenství dané v odstavci 3.
    Pokud dojde k případu, že správní orgán opomene sdružení informovat o zahájení řízení, ačkoliv toto oprávněně vzneslo požadavek ve smyslu odstavce 2, a tak je mu znemožněno účastenství v řízení, je zde možnost napadnutí vydaného správního rozhodnutí mimořádnými opravnými prostředky (obnova řízení, přezkoumání rozhodnutí mimo odvolací řízení) ve smyslu správního řádu.
				
							   JUDr. Alena Buriánová, v.r.
				       	                       ředitelka odboru legislativního

__________________________________________________________________________________________

5.
SDĚLENÍ
sekretariátu rozkladové komise o správním rozhodnutí ministra dopravy a spojů

Účast občanských sdružení ve správních řízeních o povolení reklamních panelů v ochranném pásmu komunikace
    k  § 70  odst. 2 zák. č.  114/1992 Sb.,  o  ochraně  přírody  a  krajiny,  ve znění pozdějších  předpisů 
    k  § 31  a  32  zák.  č.  13/1997 Sb.,   o  pozemních   komunikacích,   ve  znění pozdějších  předpisů 

Splnění předpokladu účasti občanského sdružení jako účastníka řízení podle § 70 zákona o ochraně přírody a krajiny nelze předjímat. Proto přísluší dát mu možnost prohlásit se za účastníka řízení ve smyslu odst. 3 tohoto paragrafu a podle okolností teprve následně v řízení rozhodnout, že tímto účastníkem není. 
    (Rozhodnutí ministra dopravy a spojů ze dne 18.3. 2002, č.j. 29 537/01-RK) 

Z odůvodnění
    Občanské sdružení O. oznámilo dopisem správnímu úřadu I. stupně požadavek na informování o zamýšlených zásazích a zahajovaných správních řízeních, která se týkají reklamních staveb a zařízení v ochranném pásmu pozemních komunikací, při nichž mohou být dotčeny zájmy ochrany přírody a krajiny. Toto podání lze hodnotit jako oprávněný požadavek, aby předmětné občanské sdružení požívalo v dané věci práv podle ustanovení § 70 odst. 2 zák. č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, ve znění pozdějších předpisů, protože předmětem řízení bylo povolení zřízení a provozování reklamních panelů v ochranném pásmu komunikace ve smyslu § 31 a § 32 zákona č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích, ve znění pozdějších předpisů, na základě předchozí žádosti. Na základě svého podání mělo být občanské sdružení O. informováno o zahájeném správním řízení a tím mu měla být dána možnost prohlásit se za účastníka řízení ve smyslu § 70 odst. 3 zák. o ochraně přírody a krajiny a teprve následně se popřípadě v řízení mělo event. dokázat, že tímto účastníkem není. Zda byl v předmětném řízení dán předpoklad pro účast občanského sdružení jako účastníka řízení podle § 70 zákona o ochraně přírody a krajiny (a následně i požadavek na vydání rozhodnutí podle § 12 tohoto zákona) nelze předjímat, protože v řízení podle § 31 a § 32 zákona č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích, ve znění pozdějších předpisů, bylo nezbytné respektovat i ustanovení § 14 správního řádu, protože § 44 zákona č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích, ve znění pozdějších předpisů, stanoví, že pokud tento zákon nestanoví jinak, postupuje se v řízení o věcech upravených tímto zákonem podle obecných předpisů o správním řízení a speciální právní úprava okruh účastníků předmětného řízení výslovně nestanoví. Ustanovení § 14 správního řádu stanoví za účastníka řízení toho, o jehož právech, právem chráněných zájmech nebo povinnostech má být v řízení jednáno nebo jehož práva, právem chráněné zájmy nebo povinnosti mohou být rozhodnutím přímo dotčeny; i toho, kdo tvrdí, že může být rozhodnutím ve svých právech, právem chráněných zájmech nebo povinnostech přímo dotčen, a to až do doby, než se prokáže opak. Účastníkem řízení je i ten, komu zvláštní právní předpis takové postavení přiznává.

V Praze dne 7. ledna 2003
				            	     JUDr. Jiří Šembera, CSc., v.r. 
					         ředitel sekretariátu rozkladové komise 

________________________________________________________________
Ministerstvo kultury České republiky

	     Milady Horákové 139				        Telefon  257 08 51 11
	     P.B. 214					   	             Fax   257 08 55 18
                 160 41  Praha 6					         e-mail 
_____________________________________________________________________

Magistrát hlavního města Prahy 
odbor památkové péče 
Mariánské nám. 2 
110 00  Praha 1 
Váš dopis značky                  Naše značka                         Vyřizuje/linka                        V Praze dne 
MHMP/6422/03   č. j. 6294/2003 - OPP/P   Mgr. Martin Zídek    7. dubna 2003 

Věc:         Žádost Magistrátu hlavního města Prahy, odboru památkové péče, zn. MHMP/6422/03 ze dne 26.3.2003, o právní názor na účast občanských sdružení v řízeních podle ustanovení § 14 odst. 1 a 2 zákona č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči, v platném znění

	Magistrát hlavního města Prahy, odbor památkové péče, se obrátil na Ministerstvo kultury, odbor památkové péče, ve výše uvedené věci. Součástí zmíněné žádosti byl také rozbor JUDr. Petra Kužvarta ze dne 16.3.2003, s jehož závěry o možné účasti občanských sdružení i ve správních řízeních podle zákona o státní památkové péči se v obecné rovině Ministerstvo kultury ztotožňuje.
Pouze připomínáme, že s ohledem na konkrétně rozhodovanou věc nelze a priori vyloučit, že ve správním řízení na úseku památkové péče mohou být dotčeny současně i zájmy ochrany přírody a krajiny (viz zejména předmět ochrany v § 2 odst. 1 a 2 zákona č. 114/1992 , Sb., o ochraně přírody a krajiny, v platném znění). Posoudit, zda se o takovýto zájem v konkrétním případě jedná, je povinností věcně příslušného správního orgánu, jak je uvedeno ve Věstníku MŽP částka 4/1995, sdělení č. 14. Jsou-li tyto podmínky splněny, je oprávněna účastnit se tohoto řízení, podle § 70 zákona o ochraně přírody a krajiny, i místně příslušná organizační jednotka občanského sdružení. Podmínkou však je, že současně splňuje podmínky stanovené dále v tomto ustanovení. Tedy, jejím hlavním posláním podle stanov je ochrana přírody a krajiny (nikoliv ochrana památek), má právní subjektivitu a svou účast v řízení oznámí příslušnému orgánu památkové péče do osmi dnů od zahájení správního řízení.
S pozdravem

JUDr. Václav Karmazín
                           vedoucí ekonomicko - právního oddělení
					   v odboru památkové péče Ministerstva kultury

Na vědomí: JUDr. Petr Kužvart, Za Zelenou liškou 967/B, 140 00 Praha 4 

________________________________________________________________

N á v r h   zapracování účasti veřejnosti do památkového zákona

Autoři tohoto separátu navrhují vložení nového ustanovení do závěrečné části stávajícího zákona č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči, v platném znění:

§  44 a
(1) Občanské sdružení nebo jeho místně příslušná organizační jednotka oprávněná jednat vlastním jménem (dále jen ”občanské sdružení”), pokud je podle svých stanov zaměřeno na ochranu kulturních památek nebo historického a kulturního dědictví, má právo být účastníkem správního řízení vedeného podle tohoto zákona nebo řízení, v němž může být dotčen zájem tímto zákonem chráněný, a za tím účelem písemně žádat orgány státní památkové péče nebo jiné úřady veřejné správy, aby je neprodleně informovaly o zahajovaných správních řízeních nebo připravovaných opatřeních, při nichž může dojít k dotčení zájmů chráněných tímto zákonem.

(2) Písemnou žádost o informování o zahajovaných správních řízeních nebo připravovaných opatřeních musí občanské sdružení vždy před uplynutím roku od poslední žádosti podat znovu.

(3) Občanské sdružení podle odstavce 1 se stává účastníkem správního řízení, pokud své účastenství v něm písemně oznámí příslušnému orgánu do 15 dnů od obdržení informace o zahájení správního řízení. Pokud není v rozporu s tímto zákonem o zahájení informováno, ač o to písemně požádalo podle odstavce 1 a 2, počítá se tato lhůta ode dne, kdy se občanské sdružení dozví, že je správní řízení vedeno.

(4) V případě rozhodování, při němž je vyloučeno užití obecných předpisů o správním řízení, občanskému sdružení podle odstavce 1 příslušný orgán zároveň s písemnou informací o připravovaném opatření určí přiměřenou lhůtu, v níž se občanské sdružení může seznámit s připravovaným opatřením a jeho podkladem a v níž se k němu může písemně vyjádřit. Tato lhůta nesmí být kratší než 7 dní od doručení písemné informace.
________________

P O Z N Á M K Y   k návrhu §  44a :

Tuto úpravu si vyžadují jak požadavky Aarhusské úmluvy, tak i vládní památkové koncepce z roku 1998. Je nutno vyjít rovněž ze zkušeností se zákonem č. 114/199  Sb., o ochraně přírody a krajiny (§ 70, odst. 2 a 3).

Plnoprávná účast zástupců dotčené a zainteresované veřejnosti v praxi funguje jako racionální oponentura a pojistný mechanismus, působící proti bohužel častým selháváním orgánů památkové péče zejména nižších instancí. Ty jednají příliš často pod silným tlakem zcela protipamátkových zájmů a samy potřebují a pociťují potřebu mít v rozhodovacích procesech v zájmu vlastní nestrannosti a objektivity protiváhu takovýchto zájmů.

Je nutno upozornit, že uvedené ustanovení je možno bez větších problémů zapracovat i do případného nového komplexního návrhu nového památkového zákona.
__________________________

Velice vás vyzýváme, vážení čtenáři, k podpoře tohoto návrhu, ať již se bude jednat o dílčí novelizaci stávajícího zákona, nebo půjde o přípravu úplně nového návrhu úpravy státní památkové péče. Pokud to budete považovat za účelné a vhodné, oslovte svého poslance či senátora a seznamte jej s tímto návrhem. Vyzvěte jej k tomu, aby s návrhem v parlamentu dále pracoval.

P e t i c e   za účast veřejnosti při ochraně památek

Vládě a členům parlamentu ČR

Památky - VĚC VEŘEJNÁ

Petice za naplnění práva veřejnosti chránit kulturní dědictví

Vážené dámy a vážení pánové,

v nedávné době jste zamítli novelu zákona č. 114/1992 Sb., která měla výrazně omezit právo veřejnosti účastnit se rozhodování o ochraně přírody a krajiny. Potvrdili jste tím, že účast veřejnosti na rozhodování o věcech veřejného zájmu je oprávněným atributem občanské společnosti a že nezbytně patří do demokratického právního řádu České republiky.
Součástí životního prostředí a předmětem veřejného zájmu jsou i kulturní památky. Jejich ochrana však dosud postrádá takové demokratické mechanismy, jako je právo veřejnosti na včasné informace o zamýšlených zásazích do památek a jejich prostředí a právo občanských sdružení účastnit se řízení vedených správními orgány, v nichž se o osudu památek rozhoduje.
Návrh nového památkového zákona ani po deseti letech od pádu totality s uplatněním takových práv veřejnosti nepočítá. Přitom je zjevné, že absence veřejné kontroly nad činností správních orgánů vede k častému poškozování památek v důsledku upřednostňování protichůdných, zejména komerčních zájmů a umožňuje rozmach korupce. Účastenství ve správních řízeních je až na výjimky stále upíráno dokonce i památkovým ústavům, které sice povinně zajišťují odborné podklady pro správní řízení, ale správní orgány je ve svých rozhodnutích nemusí respektovat.
Žádáme Vás proto, aby demokratické mechanismy, již sedm roků uplatňované v denní praxi ochrany životního prostředí, byly v českém právním řádu zavedeny i v úzce související oblasti ochrany kulturního dědictví, tedy aby v památkovém zákoně bylo urychleně zajištěno

1)	právo veřejnosti na veškeré, včasné a úplné informace o záměrech zásahů do kulturních památek a jejich prostředí a
2)	právo občanských sdružení zaměřených na ochranu kulturního dědictví a památkových ústavů na účast v řízeních vedených správními orgány.

Žádáme Vás, abyste tuto změnu zajistili neprodlenou novelizací stávajícího zákona č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči a následně princip přímé účasti veřejnosti na hájení veřejného zájmu a zajištění odbornosti v rozhodování o osudu kulturního dědictví zakotvili i do nového památkového zákona. Touto změnou zároveň podpoříte tolik potřebný rozvoj občanské společnosti.
V Českém Krumlově 17. listopadu 1999
Petiční výbor:

PhDr. Zbyněk Dočkal, starosta Památkářské obce českokrumlovské
Ing. Václav Drbohlav, předseda obč. sdružení Obrana životního prostředí
PhDr. Vladimír Just, publicista
Mgr. Naděžda Kalousová, ředitelka Nadace Pro Bohemia o.p.s.
Doc. PhDr. Jiří T. Kotalík, rektor Akademie výtvarných umění
JUDr. Petr Kužvart, environmentální právník
Ing.arch. Jiří Mrázek, odborný pracovník Památkového ústavu středních Čech
Ing.arch. Dana Novotná, odborná pracovnice Památkového ústavu v Brně
RNDr. Jindřich Petrlík, předseda Dětí Země
PhDr. Vladislav Razím, památkář
Doc. PhDr. Helena Soukupová, prorektor Vysoké školy uměleckoprům. v Praze
Doc. Ing.arch. Jiří Škabrada, CSc., pedagog Fak. architektury ČVUT v Praze

	Další dílčí rozbory otázek kolem aktuálních otázek účasti veřejnosti v rozhodování o veřejných záležitostech mohou následovat. Pokud máte o takovéto další separáty zájem, prosíme, zašlete svůj námět nebo dotaz na adresu Ateliér pro životní prostředí, Ve svahu č. 1, 147 00 Praha 4 nebo na mail atelierzp@volny.cz
	Pokud máte zájem odebírat tuto ediční řadu separátků, sdělte nám spolehlivý kontakt na vás.
	Tyto separáty zveřejňujeme elektronicky na adrese: atelier.ecn.cz

Ateliér pro životní prostředí

Přehled dosud vydaných separátů:

1.1. Jak sledovat úřední poštu a veřejné vyhlášky na úředních deskách
       správních orgánů - několik praktických rad
1.2. Co hledat ve správním spise
2.1. Nevládní organizace a občanská společnost v rozhodovacích procesech
2.2. Jak má občanské sdružení postupovat, pokud je správní úřad zcela
       opomenul jako účastníka řízení
2.3. Účast veřejnosti při územním plánování a při posuzování vlivů na životní
       prostředí (EIA)
2.4. Účast veřejnosti ve správních řízeních
2.5. Místní referendum
2.6. Petice
3.1. Územní plánování – územně plánovací dokumentace
3.2. Občanská sdružení v územních a stavebních řízeních
4.1. Ochrana krajinného rázu
6.1. Havarijní plánování
7.1. Posuzování vlivů na životní prostředí (EIA)
9.1. K právu na získávání informací od správních úřadů
10.1. Jak založit občanské sdružení